Wert, el prestidigitador
Sergi Casbas
Publicat: el 10/abr/15
Opinió|
Columnes
Fa uns dies els estudiants de les universitats del país feien ús del seu dret de manifestació per oposar-se a la intenció del ministre Wert de canviar el sistema universitari al que en diuen 3+2. Crec important aprofitar aquest espai per explicar de la manera més objectiva possible quines reivindicacions dels estudiants i fer-les extensives, tot explicant què vol dir i què implica això del 3+2.
La idea bàsica és clara: fer que els graus universitaris tinguin tres anys d’ensenyament obligatori i opcionalment dos anys de màster. Per què? Analitzem com funcionava fins ara el sistema universitari remuntant-nos al 2010, abans de la implantació de l’Espai Europeu d’Ensenyament Superior, més conegut com a Pla Bolonya.
Abans d’aquest pla els estudis universitaris reglats es dividien en estudis universitaris (diplomatures i enginyeries tècniques) que duraven tres anys i estudis universitaris superiors (llicenciatures i enginyeries). Totes elles dins del mateix marc universitari amb un recorregut pedagògic de continuïtat entre estudis universitaris i el seu corresponent estudi superior (per exemple, arquitecte tècnic i arquitecte). Tots dos formaven part del sistema públic d’ensenyament i com a tal rebien les subvencions i beques que estiguessin estipulades. Que aquests dos nivells d’estudis formessin part del sistema públic permetia que tots els estudiants poguessin fer els recorreguts que consideressin més adients independentment del seu poder adquisitiu, de tal manera que la condició econòmica no condicionés la preparació que s’havia rebut en arribar al mercat laboral.
Amb el Pla Bolonya es va començar a escanyar d’una manera subtil el sistema públic. Com? Amb el sistema del fuet i el sucre. El sucre el tenim en l’ampliació dels estudis mínims obligatoris a quatre anys (els anomenats graus) i per tant una formació més amplia, però on l’estudiant opcionalment - i aquí el fuet-, de la seva butxaca es podia pagar un màster per adquirir l’especialització en algun aspecte concret dels seus estudis.
La nova proposta del ministre Wert rebla el clau, tot reduint a tres anys la formació obligatòria i ampliant a dos la formació en màsters que l’estudiant es paga de la seva butxaca. Així doncs, ara ja l’educació no és igualitària per a tothom, sinó que els que tenen més poder adquisitiu disposen de millors opcions laborals, cosa que perpetua penosament el sistema de classes.
Cal remarcar aquí el truc de prestidigitador que el ministre d’Educació ens ha regalat en dues legislatures, on ha fet desaparèixer un sistema completament públic que formava els nostres universitaris durant cinc anys i l’ha convertit en un on només se’ls formarà en tres anys. És un truc on els fills dels qui tenen menys recursos no tindran opció de millora (per molt brillants que siguin), perquè les seves oportunitats en el mercat laboral seran més precàries i hipotecades.
SERGI CASBAS és pare, membre de les comissions Grogues i de la Coordinadora d'AMPA de Sant Cugat